Vi har opdaget en forunderlig planet.
En verden med ekstremt vejr, ugæstfri landskaber...
...og mærkelige fænomener.
Det er universets mest komplekse system.
Den planet...
...er Jorden. Og vi er kun lige begyndt at forstå den hemmeligheder.
Livet trives her på Jorden.
Forholdene er perfekte. De er virkelig perfekte.
Vandet i havene gør livet muligt.
Men det er ikke nok.
En række komplekse forhold har skabt livet på Jorden
og ikke på mange andre planeter.
Ingen anden planet er identisk med Jorden.
Hvad gør Jorden så perfekt?
Hvorfor er den afhængig af månen, vulkanerne og selv planeten Jupiter?
Hvorfor befinder Jorden sig i den heldige guldlokzone?
Det er Secrets of the Earth.
Den 19. maj 2012.
I Arizonas ørken omkommer en 35-årig tysk turist
under en hede på 40 grader.
Han er den første af to vandrere, som dør i den weekend på grund af hede.
TIDLIG HEDEBØLGE KOSTER ENDNU ET LIV
Vores organisme består af op til 60 procent vand.
Hvis man mister bare 2 til 3 procent kropsvæske,
begynder man at få symptomer på dehydrering.
Mennesket er på en hårfin balance mellem liv og død.
Vi kan kun overleve inden for et smalt temperaturinterval.
Det samme gælder i solsystemet,
hvor kun et lille interval kan skabe komplekst liv.
Zonen, hvor det hverken er for varmt eller for koldt, kaldes guldlokzonen.
Goldlokzonen befinder sig
et sted mellem 108 millioner og 449 millioner kilometer fra solen.
I den zone findes det, som er en forudsætning for livet:
Flydende vand.
Vandet kan ikke fordampe
og heller ikke fryse til is. Det er helt perfekt.
Vi befinder os i Ka'ū-ørkenen på Hawaii.
Når man er så tørt et sted,
kan man se, hvor vigtigt vand er for dyr og planter.
På øen Hawaii er der også regnskove,
vandfald, havkyst og endda snedækkede bjerge.
Her forstår man fuldt ud, hvorfor livet trives på Jorden.
Der findes en forudsætning for liv, som kræver mere end bare vand.
Inden for de sidste 20 år har vi indset,
at rigtig mange vilkår skal opfyldes for at gøre Jorden beboelig.
Foruden afstanden til solen er livet også afhængigt af Jordens vulkaner,
dens store måne og selv planeten Jupiter.
Flydende vand er vigtigt og findes under mange temperaturer,
som ikke alle egner sig til liv.
Mikrober kan leve under helt andre temperaturer end os.
Vi har svært ved at klare temperaturer på over 45-46 grader.
Regnskoven Nahuku på Hawaii er en guldlokzone på en guldlokplanet.
Jeg er omgivet af flere arter her end noget andet sted på Jorden.
Den her regnskov og andre som den
er de mest artsrige steder på Jorden.
Den mangfoldighed skyldes ikke kun den høje fugtighed, men også varme,
uden at det er for varmt.
Livet trives i varmen.
20-30 grader er en ideel temperatur for væsner som os.
Vulkanerne fungerer som Jordens termostatsystem.
Uden de ildsprudlende bjerge ville hele planeten fryse.
Den 3. januar 1983.
Vulkanen Kilauea på Hawaii indleder sit længste udbrud i historisk tid.
Lavaen flyder gennem beboelseskvarterer.
Den første bølge ødelagde 16 huse kort tid efter udbruddets start.
Det er en tydelig påmindelse om vulkanens dødelige kraft.
Vulkanernes raseri fylder mennesket med rædsel.
Men de bærer på en hemmelighed.
De er afgørende for livet og for Jordens status som guldlokplanet.
Vulkaner er udbredte i vores solsystem.
Der har været udbrud på Mars og på Jupiters måne Io,
og der er tusindvis af dem på Venus.
Men Jordens vulkaner er forbundet med pladetektonik,
som bevirker, at jordskorpen er i konstant forandring.
Jorden er den eneste kendte planet, hvis skorpe består
af en række tektoniske plader.
Ifølge mange forskere er pladetektonik lige så vigtigt som vand
for at gøre Jorden egnet til liv.
Det hele handler om kuldioxid.
Lige nu opvarmer den måske Jorden,
men livet har faktisk brug for en vis opvarmning.
Uden kuldioxid ville Jorden være et meget koldt sted.
Der ville være minus 18 grader.
Uden kuldioxid ville hele Jorden være et frossent ødeland.
Vulkanerne udløser kuldioxid sammen med den farlige lava.
Denne gas bevæger sig gennem atmosfæren og fungerer som en termostat,
der sikrer, at her hverken er for varmt eller for koldt.
Det er muligvis en af Jordens bedst bevarede hemmeligheder.
En række gensidigt forbundne reaktioner, som får Jorden til at fungere.
Et eneste svagt led i denne kæde af hændelser vil gøre livet umuligt.
Man skulle ikke tro, at vulkanerne var så vigtige for at gøre Jorden beboelig.
Men uden dem ville hele Jorden være dækket af is,
og livet ville have svært ved at overleve.
Hemmeligheden er den kuldioxid, som vulkanerne slipper ud i atmosfæren.
Det her er en af de mange vulkanske revner på Hawaii.
Gennem dem slipper der kuldioxid ud i Jordens atmosfære.
Som drivhusgas bidrager kuldioxid til, at temperaturen stiger,
og den bliver dermed central for planetens termostatsystem.
Det er en meget skrøbelig balance.
Ved kulde afgives der kuldioxid, så luften bliver varmere.
Ved varme optager Jorden kuldioxid, så temperaturen falder igen.
Jorden kan blandt andet sænke kuldioxidindholdet i luften
ved at accelerere den kemiske forvitring af bjergarter.
Kuldioxid og regnvand danner en svag syre,
som tærer på bjergarterne.
Når temperaturen stiger, går denne proces hurtigere.
De forskellige kemiske reaktioner optager kuldioxid fra luften.
Forvitringen hjælpes af en anden proces,
der også optager kuldioxid fra atmosfæren.
Høje temperaturer skaber også en rigdom af planter og dyr i havene.
Mange af dem optager kuldioxid fra luften for at bygge deres skaller.
De synker derefter langsomt til bunds, hvor de danner et kalkstenslag.
Skallerne på havbunden og forvitringen af bjergarter
mindsker kuldioxidindholdet i atmosfæren.
Hvis det falder for meget, kan Jorden fryse.
Derfor skal kuldioxidniveauet op igen.
Det sker dybt nede under vandet.
Ude i havet bryder der lava frem fra magmakamre på havbunden,
når pladetektonikkens bevægelser får jordskorpen til at revne.
Flere kilometer væk kolliderer havbunden med en kontinentalplade.
Havpladen trykkes ned i Jordens indre,
hvor kalkstenen smelter, og kuldioxiden frigøres.
Den kuldioxid ender med at komme ud af den revne, som vi startede med.
Jorden bliver varmere, og kredsløbet starter forfra.
Det finkalibrerede system har justeret kuldioxidniveauet i luften
og gjort Jorden til en guldlokplanet i mange milliarder år.
Pladetektonik får også landmasserne til at bevæge sig.
Den store Stillehavsplade bevæger sig gradvist mod nordvest
og river øen Hawaii med sig.
Jeg vil helst tro, at jorden under mig er stabil,
men rent geologisk bevæger den sig.
Her på bjerget Kilauea bevæger jeg mig 5-10 cm nordnordvest om året.
Hvis vi mødes næste år, står jeg ikke længere her, men her.
Når kontinenterne rives fra hinanden, isoleres arterne og udvikler sig.
Livets mangfoldighed vokser.
Den diversitet er vigtig for vores overlevelse.
Især når Jorden bliver angrebet... fra det ydre rum.
Forudsætningerne for liv findes i overflod på Jorden.
Men visse steder findes der miljøer, som er praktisk talt ubeboelige.
Et af de steder er Mauna Kea, som er en uddød vulkan på Hawaii.
Det golde landskab er spækket med store teleskoper.
Heroppe arbejder astronomerne på grænsen af guldlokzonen.
Jeg har været heroppe i 4.000 meters højde mange gange.
Nogle gange får jeg højdesyge. Jeg bliver svimmel og får kvalme.
Iltindholdet heroppe er kun 60 procent i forhold til på havniveau.
Astronomerne her har opdaget, at nøglen til livets mangfoldighed
omfatter en del ingredienser, som kommer fra rummet.
Vores måne er usædvanlig stor for en planet af Jordens størrelse,
og den påvirker livet på vores planet.
Den sikrer, at Jordens rotation forbliver stabil.
Månens gravitationskraft forhindrer, at Jorden begynder at hælde.
Uden månen ville Jorden flakke omkring uden nogen form for stabilitet.
Livet forudsætter visse vigtige forhold,
men disse forhold skal bestå over en meget lang periode.
Det kræver en høj stabilitet.
En stor måne er en del af hemmeligheden.
Men stabiliteten kommer også fra en uventet kilde.
Mange bliver forbavsede over at høre, at Jupiter, som er 60 millioner km væk,
har en stor påvirkning på Jordens liv.
Et asteroidenedslag er sjældent, men det skete på Jorden
og udryddede dinosaurerne for 65 millioner år siden.
Det sker heldigvis sjældent, for Jupiter er en slags rumstøvsuger.
Planetens stærke gravitation tiltrækker kometer og asteroider
og slynger dem væk fra solsystemet.
Jupiter har faktisk udslettet en komet
da Shoemaker-Levy 9 kolliderede med planeten.
Den komet ville have ramt Jorden, hvis ikke Jupiter var grebet ind.
Uden en gigant som Jupiter ville solsystemet være fyldt med skrald,
som konstant ville ramme Jorden og umuliggøre livet.
Vi bør takke Jupiter for at rydde op i solsystemet.
Astronomerne har påbegyndt en af tidernes største missioner:
At lede efter andre planeter, som kan opretholde liv.
I starten af 2013 opdagede de en planet, som lignede Jorden mere end nogen anden.
Den ligger 2.070 lysår væk, er 1,5 gange større end Jorden
og kredser i sin stjernes guldlokzone.
Der menes at være 50 milliarder planeter i Mælkevejen,
og heraf er omkring 500 millioner i den beboelige zone.
Men det er ikke nok.
Mars ligger for eksempel i den beboelige zone.
Men dens svage gravitation og svingende magnetfelt
forhindrer den i at beholde sin atmosfære.
Fremtidige gasudslip kan ændre på det,
men for øjeblikket er avanceret liv en umulighed.
Det viser sig også, at ingen planet kan blive i guldlokzonen for evigt.
Selv Jordens status som en perfekt planet kan få en ende.
Hurtigere end forventet.
En kombination af bestemte faktorer gør Jorden perfekt for liv.
Den befinder sig frem for alt i solens guldlokzone.
En planet er i guldlokzonen, når afstanden til den nærmeste stjerne
giver den en temperatur, som kan skabe flydende vand.
Men den største årsag til Jordens guldlokstatus
er ikke afstand eller temperatur.
Det handler om tid.
Hvis der skal opstå avanceret liv,
kræver det de perfekte temperaturer i en lang periode.
Vi har befundet os i den beboelige zone
siden livet på Jorden opstod for fire milliarder år siden.
Det afhænger af en sol, som ikke brænder ud for hurtigt.
Hvis solen var en kæmpestjerne, ville den brænde for hurtigt
og måske kun leve i en milliard år.
Det er ikke nok tid, for at liv kan opstå.
Men selv en langlivet stjerne som solen forandrer sig med tiden,
og det gør dens guldlokzone også.
Når solen forbrænder sin energi, bliver den varmere og ekspanderer.
En varmere sol kunne brænde avancerede livsformer op.
Men en anden trussel kan ramme os millioner eller milliarder år før.
I dag stiger kuldioxiden i atmosfæren, hvilket gør Jorden for varm.
Men i det lange løb vil de mekanismer, som optager kuldioxiden, dominere
og gradvist få den til at forsvinde.
Inden for en milliard år vil der muligvis være så lidt kuldioxid,
at fotosyntese er umuligt.
Når det sker, vil vi hurtigt mangle ilt i atmosfæren,
hvilket igen vil medføre, at alle Jordens dyrearter dør.
Men kan solens stigende varme skabe en ny guldlokzone,
så vi kan rejse længere ud i solsystemet?
Mars kan måske blive beboelig i en vis periode.
Jupiter eller Saturns måner, som jo er dækket af is,
kan måske udvikle vand på overfladen.
Livets fremtid står på spil.
Hvis der kun kan eksistere mikrober på en skoldhed Jord,
kan intelligente livsformer så finde tilflugt andre steder?
Hvis de ideelle forhold ikke opfyldes, er reserveplaneter så nok?
Kan de mon udvikle de forhold,
som har gjort livet på Jorden komplekst og rigt
og så fyldt med hemmeligheder?
Rikke Schultz